Nödanrop av jordtyp. SOS.
Svarade på alla frekvenser. Inget svar.
Inte ett skepp, en marksändare.
Tredje planeten i det här solsystemet enligt mina instrument.
Rakt föröver. Absolut en signal av jordtyp.
Vi är hundratals ljusår från Jorden.
Inga kolonier eller skepp här ute.
Mäter planeten nu, kapten.
Sfärisk form. Omkrets: 40 000 km.
Massa: 6 gånger 10 upphöjt till 21 ton.
Medeldensitet: 5,517.
Atmosfär: syre-kväve.
Jorden.
Inte den Jorden, en annan Jorden. En annan Jorden.
Rymden, den sista gränsen.
Detta är stjärnkryssaren Enterprises resor.
Dess femårsuppdrag: Att utforska okända, nya världar-
-att söka upp nytt liv och nya civilisationer-
-att djärvt färdas dit ingen tidigare färdats.
Kaptenens loggbok, stjärndatum 2713.5.
I vår galax utkant har vi gjort en förbluffande upptäckt.
Radiosignaler av jordtyp från en planet som är en kopia av Jorden.
Det verkar omöjligt, men där är den.
Håll oss i fast bana, mr Spock.
-Fortfarande inget svar? -Nej, kapten.
Vi strålar ner. Larma vakten. Gör klart att transportera patrull till ytan.
Vi landar i närheten av nödsignalens källa.
Identiskt. Jorden som den var i början av 1900-talet.
Mer mitten på 1900-talet, tycker jag. Ungefär 1960.
Men var är alla?
Värdena visar att naturligt förfall har pågått i hundratals år.
-Finns det ingen som lever? -Det är inte klart.
Bevisen tyder på att nödsignalen är automatisk.
Det här är fantastiskt.
Det rysligaste hopkok av antik arkitektur som jag nånsin sett.
Mr Spock.
Min!
Den är min!
Den är min! Min!
Min! Min!
Den är sönder.
Nån har haft sönder den.
Laga. Snälla nån, laga.
Självklart ska nån laga den.
Definitivt humanoid trots förvanskning.
Men med ett barns hjärna.
-Bones, vad är det? -Nåt slags krampanfall.
-Vi vill hjälpa dig. -Lögnhals!
Lögnare, lögnare!
Den är död.
-Otroligt. -Vad då?
Dess ämnesomsättning. Omöjligt hög, som om den brände upp sig själv.
Som om den åldrades hundra år under de sista minuterna.
Kom!
BARTLETTS HYRSTALL
-Hur gammal är den här? -Runt 300 år.
Kom ut. Vi vill dig inget illa.
-Gör mig inte illa, snälla ni. -Jag ska inte göra dig illa.
-Jag har inte gjort nåt. -Jag ska inte göra dig illa.
-Jag vill bara prata med dig. -Nej, gör inte illa mig.
Jag gör dig inte illa. Kom nu.
Vi gör dig inte illa, gumman. Vi är dina vänner.
Ta vakterna. Titta där ute. Strålvärden, kemikalier.
-Fler spår av liv. -Ja, kapten.
Undrar vad hon har råkat ut för som gör henne så rädd för oss.
Men jag minns det ni vuxisar gjorde.
Brände, skrek, skadade folk.
Vi gjorde inget sånt.
-Ska ni inte skada? -Nej, självklart inte.
Vi är här för att hjälpa.
Vuxisar hjälper inte.
Men det ska vi.
Vad hände här? Var är alla?
Du vet.
Nej, jag vet inte. Kan du inte berätta?
Du har en kuling, va? Och vill att jag leker med, men jag kan inte.
Jag måste kunna reglerna.
-Kuling? -En lek. Du vet.
Man kan inte leka en lek utan regler.
Till och med vuxisar borde veta det.
-Vad är vuxisar? -Ni är det.
De var. När baringar blir gamla.
Vuxna.
Du sa nåt om att vuxisar gjorde hemska saker.
Skrek, skadade, brände.
Det var när de började bli sjuka i företiden.
Vi gömde oss, sen var de borta. Sköter jag mig bra?
-Du sköter dig fint. -Du sa att vuxisarna blev sjuka.
Är det därför det inte finns några?
Ja, de dog. Men det var efter hemskheterna.
En farsot, chefen. Det kan förklara mycket.
Men barnen, baringarna, då? Påverkade inte hemskheterna dem?
-Självklart inte. Vi är ju här. -Är ni fler? Hur många?
Alla som finns.
Vad heter du?
-Miri. -Miri.
Sött namn på en söt ung kvinna.
Söt?
Jättesöt.
Vakter!
Täck mig.
Barn - många. Vi kom inte nära dem.
De verkade rusa iväg som djur. Bara barn.
Miri sa att alla vuxna dog.
Varelsen som angrep oss var inget barn.
Den kanske dog i sjukan som flickan talar om.
Det måste finnas journaler nånstans och svar på våra frågor.
Miri, vet du några hus där doktorerna brukade jobba?
Ja, jag vet det. De och deras piller och sånt.
-Visar du mig? -Det är ett hemskt ställe.
Det är viktigt. Snälla.
Kör till.
Har du också ett namn?
-Ja. Jim. -Jag gillar det namnet.
Bra. Jag gillar ditt också. Jag gillar dig.
-Är det sant? -Jag skulle inte ljuga för dig.
Jag skulle inte ljuga för dig heller, Jim.
Jag minns vuxisarna, men du är snäll. Du är annorlunda.
Tack.
Det börjar redan. Jag visste det. Som det gjorde med vuxisarna.
Ni får det över hela er och skriker, försöker skada alla och sen dör ni.
Jag visste det!
Kaptenens loggbok, stjärndatum 2713.6.
Huset Miri förde oss till rymde också en automatiserad sändningsstation-
-som sände signalen som fick hit oss.
Vi upptäckte också nåt annat.
Sjukdomens blå fläckar hade dykt upp på oss alla-
-med undantag för mr Spock.
Det fanns ett laboratorium i huset.
Dr McCoy tog vävnadsprover på oss för att isolera smittämnet.
Ett veritabelt zoo med bakterier.
Stråla ner en biodator och ett bärbart elektronmikroskop.
Om jag ska jobba med virus behöver jag bättre utrustning.
-Ja, doktorn. Kapten Kirk? -Ja, löjtnant?
Jag har frivilliga som hjälper er.
Ingen får strålas ner hit.
Vi kan inte riskera mer smitta.
-Om ni blir för sjuka... -Mina order gäller.
Hjälp oss genom att rensa minnesbankarna och avvakta. Kirk, slut.
Bones, varför tror du att symptomen inte har visat sig på mr Spock?
Jag vet inte. De små bacilluskerna har nog ingen aptit för grönt blod.
Att vara rödblodig människa har uppenbarligen vissa nackdelar.
Där har du ett museiföremål.
Linstyp, handstyrd, ljusaktiverad...
Låt mig slippa analysen, tack.
Det räcker att den funkar.
Det sprider sig fort. Jag vet, när man är gammal täcker det en jättefort.
"Underhandsrapport om försöken i projektet om livsförlängning."
"Framgångsrapport, genetiksektionen. Livsförlängningsprojektet."
Så det var vad det var.
Livsförlängning? De lyckades inget vidare, va?
Kaptenens loggbok. Dr McCoys biodator-
-och ett bärbart elektronmikroskop har strålats ner.
De används tillsammans med minnesbankarna ombord.
Rörformig med extrem multiplicerbarhet. Affinitet för nukleinsyror.
-Det var för 300 år sen. -Alla de vuxna är döda.
Bara barnen lever.
-Men barn blir vuxna. -Åtminstone hittills.
Doktorn, det finns vissa körtelförändringar-
-som äger rum i puberteten. Inte sant?
Självklart. De förändrar hela kroppen. Det vet du.
Klart du vet. Hur så?
Är det möjligt att barnen här när de kommer i puberteten får sjukdomen?
Det hade förklarat varför det inte finns några vuxna.
Körtelartad, postpubertal... Så kan det vara.
Det är ologiskt. Det stämmer inte.
Alla vuxna på den här planeten dog för 300 år sen.
Men det finns barn på gatorna.
Som dör när de kommer i puberteten.
Men hur håller de igång linjen?
En sak. Om hon varit ett vilt djur ända sen hon var liten flicka-
-hur förklarar du att hon vill stanna hos oss?
Ensamhet? Nyfikenhet? Barn har behov av vuxna.
De vill höra vad som är rätt och fel.
Det kan finnas andra känslor som verkar i det här fallet.
Hon gillar dig, Jim.
Hon håller på att bli kvinna.
Mr Spock.
Spock här.
Här är siffrorna du bad om. 12 upphöjt till 10.
Ämnesomsättning: 72 procent.
Produktion av nukleinsyror ner till 33 procent av normal.
Konventionell kronologisk progression: 100 genom 3,6.
Uppfattat, löjtnant.
Jag har deras beräkningar nu.
Försök igen. Se om ni hittar nåt där ute.
-Rensa bänken åt mig. -All right, Jim.
Enligt deras livsförlängningsplan och vad de trodde att de åstadkom-
-skulle en person åldras bara en månad för varje 100 år realtid.
-100 år och bara en månad? -Exakt.
Tydligen efter nån felräkning-
-utplånade viruset hela den vuxna populationen på mycket kort tid-
-och lämnade bara kvar barnen.
Men det betyder att barnen...
Mycket väl kan vara enormt gamla.
Det besvarar frågan vad som hände med deras föräldrar.
-Besvarar den mycket bra. -Barn som aldrig åldras.
Evig barndom fylld med lekar.
Inget ansvar. Det är rena drömmen.
Jag hade inte synat drömmen så noga. Den är kanske inte så vacker.
För en vecka sen kunde varelsen som angrep oss ha varit som Miri.
Ett barn som kommer i puberteten på den här planeten är en dödsdom.
Tror du att hon vet?
Jag tror inte det.
Om de är så gamla som Spock påstår har de ett hum om vad som händer.
Det finns inga vuxna som förklarar. Jag tror att vi har med barn att göra.
Oerhört gamla, men barn ändå. Det är bäst vi gör nåt åt de andra.
Svårt. Vi ser inte ens en skymt av dem.
-Kom ni inte nära dem? -Omöjligt.
De hittar för bra här, som möss.
Jag ska försöka.
Miri.
Kom hit.
-Vill du följa med nånstans? -Visst.
Den lilla flickan...
Är minst 300 år äldre än du, Yeoman.
Tänk efter.
Men Miri är hos dem. Varför?
-Vad ska du göra, Jahn? -Jag vet inte.
Jag vet vad vi måste göra. De är fler än vi kan se.
Nånstans. Uppe i himlen kanske. Nånstans.
De talar med varandra hela tiden.
Ni vet hur vuxisar är och vad de gör. Skadandet, dödandet.
-Jag minns hur det var. -Just det.
Hur det var i företiden.
De talar med de andra vuxisarna med de där små lådorna.
Om de inte hade de små lådorna så skulle de vara helt ensamma.
Men de ser inte oss. Vi gömmer oss.
Kom fram, kom fram, var ni än är!
Nej!
Det är ingen lek. Det är på riktigt.
De är farliga. De är vuxisar. Förstår ni inte det?
Jahn.
Vi gömmer oss.
Död.
Jag förstår inte. Min faser skulle inte döda.
Hon hette Louise.
Hon var lite äldre än jag när det hände.
Åh, Jim.
Data har matats in i datorerna. Vänta.
Uppfattat.
-Räcker de här, Jim? -Vi behöver fler, om det inte gör nåt.
Nej, det gör inget.
Det råder inga tvivel om vad ni hittade här?
Han gjorde dessa noteringar de sista veckorna. När katastrofen börjat.
Jag bortser från de sista noteringarna.
Han skriver att han var för sjuk-
-för påverkad för att veta om han inte redan var galen och jag instämmer.
Utifrån noteringarna han gjorde innan det vet jag hur mycket tid vi har.
Datorerna bekräftar mina siffror.
Bara en tidsfråga innan vi alla blir galna och har ihjäl varandra-
-tills den sista av oss till slut har ihjäl sig själv.
-Miri då? -Vi gissade rätt.
De får sjukdomen i puberteten och deras metabolism ändras.
Noteringarna visar att det inte blir akut på en månad eller så.
-Jag tror att hon har sex veckor kvar. -Men vi då?
Ju äldre offret är, desto snabbare sjukdomsförlopp.
Och du? Sjukdomen verkar inte intresserad av dig.
Jag är smittbärare. Jag kan inte återvända till skeppet.
Och jag vill tillbaka till skeppet.
Självklart, mr Spock.
Vi vet ännu inte vad vi står emot.
Men vi vet vad det är och hur snabbt den gör det.
Förloppet är igång. Vi börjar känna det i oss snart.
Hög feber. Svår värk i extremiteterna, suddig syn.
Det är tidiga symptom. Det kommer fler.
-Är du säker på tiden vi har kvar? -Jag tror mina beräkningar stämmer.
-Om det finns nån chans... -Patrullen från Enterprise.
-Spock här. -Datorn visar 170 timmar, mr Spock.
Bekräftat. Vi har sju dar.
Kaptenens loggbok, tillägg.
Det är den andra av sju dar vi har. Vi har inte hittat nåt.
Enterprise står klara med labb och datorer redo att hjälpa oss.
Det finns inga data, ingen startpunkt.
Jag tror att jag har hittat det.
Janice, ta med Miri på en promenad.
-Bara en halva intakt. -Vet du vad de höll på med?
Mer eller mindre. Tanken var att skapa en ny rad sjukdomar.
En kedjereaktion med virus som skulle förlänga människocellens livslängd.
Dessvärre lyckades de inte. Vi har sett resultaten.
Ni två måste återskapa deras idéer.
Om ni kan isolera viruset kan ni få fram ett vaccin.
Inte mer? Vi har fem dar på oss.
Jag vet.
Barn.
-Nånting? -Nej. Du?
Kommunikatorerna, kapten.
-De är borta. -Vi måste ha kommunikatorerna.
Utan dem har vi inte datorerna och då är vi chanslösa.
Kaptenens loggbok, stjärndatum 2717.3.
Tre dar och sju timmar har vi kvar.
Studien visar att mattillgången i området börjar bli farligt dålig.
Om inget görs kommer barnen att svälta.
Sjukdomen verkar på oss enligt dr McCoys förutsägelse.
Vi är på dåligt humör och har inte kommit längre än för två dar sen.
-Har du inte hittat nåt än? -Vill du prova då?!
Nej! Nej! Nej!
Nej!
Jag är jätteupprörd, kapten.
På skeppet brukade jag försöka få dig att titta på mina ben.
Kapten, titta på mina ben.
Vi är alla rädda.
Jim, jag har hittat nåt!
Sista preparatet jag undersökte justerade jag inte som jag skulle...
-Strunt i det. Vad hittade du? -Sjukdomen de skapade.
-Det finns en chans. -En chans. Nu är det kapplöpning.
Och vi ödslade nyss en minut.
Det blir en kuling, Miri, men tror du att det fungerar?
Jag vet. Tror ni inte att jag har hört dem prata?
De har så lite tid på sig att göra sin dumhet.
Får vi bort henne, den där Yeoman, är det en person mindre att börja med.
Men, Miri, om de är så upptagna, hur ska du få bort henne?
Det är lätt. Hon frågar mig alltid om de yngsta baringarna. Småttingarna.
"Vem vårdar dem om de blir sjuka?"
"Har de mat? Var sover de?"
Jag säger att en av er trillade och slog sig.
-Säg att det var jag. -Okej, du.
Men vuxisar vet sånt och allt annat.
Jag slår vad om att de klarar det med en person mindre.
Inte en, två. För han kommer att leta efter henne.
Vem gör det, Miri?
Kaptenen. Han försöker hitta henne, men gör det inte.
-Lilla raringen...! -Raringen
Pang, pang i skallen.
-Det ser rätt ut. -Kvävecykeln. Det måste det vara.
Frågan är: Vad är dosen?
Det är en mycket bra fråga.
Var är hon? Var är Janice?
Vad är det med dig? Hur skulle jag veta det?
Var är hon?
-Har det hänt henne nåt? -Mår du inte bra?
Nej, jag mår inte bra. Ingen av oss mår bra!
Ser du inte vad som händer?
Jag vill inte att nåt händer dig.
-Jag måste hitta Janice. -Inte bara henne, kapten.
Kommunikatorerna också.
Vi kämpar stenhårt, mr Spock.
Det räcker inte! Det kan vara det här.
Men vi kan inte testa det utan skeppets datorer.
Vi måste ha kommunikatorerna.
-Är det här vaccinet? -Det säger datorerna oss.
Utan dem kan det vara en bägare full med död.
Hörde du dem? Vi har bara några timmar kvar.
Jag bryr mig inte.
Du måste bry dig.
Miri, jag ska berätta nåt för dig.
Du, dina vänner, alla baringar kommer att få sjukdomen-
-om vi inte lyckas med det vi gör.
-Du har sett vänner bli sjuka. -Ibland.
Inte ibland, för jämnan.
Så fort ni börjar bli stora, som du...
Vet du inte varför du inte tycker om att leka längre?
Varför du inte ser dina vänner som du gjorde förut?
Det är för att du börjar bli en ung kvinna.
Och i samma ögonblick som du blir en ung kvinna får du sjukdomen.
-Alla ni. -Det händer bara ibland.
För jämnan, Miri! Det händer dig i detta nu!
Se på det! Den finns i dig!
Nej. Det är fel lek. En lärare sa jag ju.
Vad säger en lärare?
Plugga, plugga, plugga eller "pang, pang, stygga unge".
-Det är inte roligt. -Det är en kuling.
-Vad ska du göra med mig? -Tror du jag säger det till dig?
-Miri? Du ska inte vara här. -Jag vet.
-Vad är det? Gick nåt snett? -Nej.
Okej då. Stå inte bara där i dörren. Kom in.
-Lyssna på honom. -Lyssna du, Miri.
Det gjorde jag. Varför tror du att jag tog hit honom?
-Berätta för dem, Jim. -"Berätta för dem, Jim."
Hör på mig!
Han skriker i klassrummet. Se på honom. En dålig medborgare.
Detta är ingen lek. Det har aldrig varit en lek.
-Ring polisen! -Jag är polisen.
-Pang, pang, om du inte är snäll. -Du är lärare.
Jag har två jobb.
Lyssna på mig! Ni har våra kommunikatorer.
Lådorna vi pratar i. Vi behöver dem för att prata med skeppet.
Inget bla-bla-bla!
För om vi inte pratar med skeppet...
Om ni inte hjälper oss så blir det inga fler lekar.
Det kommer inte att finnas nånting.
Ingenting. Inga vuxisar, inga baringar.
Ingen kvar - för all framtid.
Lyssna nu på mig. Ni måste hjälpa oss innan det är för sent.
Släpp Janice. Ge mig kommunikatorerna innan det är för sent.
Ni har sett era vänner förändras en efter en när de blev stora.
Har ni sett nån som inte förändrats? De fick sjukdomen.
De blev som varelserna som ni är rädda för, som Louise!
En efter en fick de sjukdomen, som jag och Miri!
Förstår ni? Ni är inga småbarn.
-Vi kan hjälpa er. -Stygg vuxis!
Det väntar dig. Kanske om några månader.
Lyssna på honom. Det är sant.
-Han tycker att han är rolig. -Pang, pang! Slå honom!
Se på mina armar! Det kommer att hända er.
-Om ni inte låter mig hjälpa er. -Pang, pang! Slå honom!
Och småttingarna.
Vad händer med dem när ni har förvandlats till varelser?
De finns kvar här, men inte så länge. För all mat är borta.
Ni har ätit den. Kanske ett halvår kvar.
Och sen finns det inget kvar att äta. Ingen som kan ta hand om dem.
De dör också.
Se på min arm. Det händer med mig. Han säger sanningen.
De är vuxisar!
All right, ni vill ha en kuling. Jag utmanar er.
Jag dubbelutmanar er.
Se på blodet i mitt ansikte, se på era händer. Blod på era händer.
Vem skadar nu? Inte vuxisarna.
Ni skadar, skriker och kanske dödar.
Precis som vuxisarna och varelserna.
Ni uppför er precis som de och ni blir precis som de-
-om ni inte låter mig hjälpa er.
Jag är vuxis och jag vill hjälpa er.
Jag bönfaller er. Låt mig hjälpa er.
Annars finns snart ingenting kvar.
Snälla.
Vi kan inte vänta på kommunikatorerna.
Vi måste. Vaccinet kan vara dödligt.
Sjukdomen är dödlig. Hur lång tid har vi kvar? Timmar, minuter?
Hur mycket längre vill du vänta?
Att bråka tjänar inget till. Jag kollar hur det går för kaptenen.
-Är han död, mr Spock? -Inte än.
Tre timmar och elva minuter kvar. Tack. Håll den här kanalen öppen.
-Vad har hänt? -Han injicerade vaccinet.
Han var medvetslös när jag kom.
Se på hans ansikte.
Fläckarna bleknar.
Bleknar.
Jag lär aldrig förstå läkarhjärnan.
Ska det här vara bra, Miri?
Klart det är.
De är barn. Att bara lämna dem här med en medicinsk...
Bara barn. 300 år gamla och mer.
Jag kontaktade rymdcentralen. De skickar lärare, rådgivare.
-Och skolkvakter, förmodar jag. -De klarar sig.
Miri älskade dig verkligen, vet du.
Ja.
Jag brukar aldrig strula med äldre kvinnor.
-Mr Spock? -Kapten?
-Full fart framåt. Warpfaktor 1. -Warpfaktor 1, kapten.